VELIČANSTVENI AMBERSONOVI
Veličanstvenost Ambersonovih počinje 1873. godine.
Njihov sjaj je opstajao godinama dok se njihov gradić pretvarao u metropolu.
U to vreme, sve žene koje su nosile svilu i somot su se međusobno poznavale.
Svi su poznavali svoje susede, njihove konje i kočije...
Jedini javni prevoz bio je tramvaj.
Dama bi se javila sa prozora, a on bi stao i čekao.
Trebalo je zatvoriti prozor, uzeti kaput i šešir,
sići dole, naći kišobran, reći deci šta da večeraju, i izaći iz kuće.
Presporo za današnji svet.
Što se brže krećemo, sve je manje slobodnog vremena.
Tokom ranijih godina, dok su mišićavi muškarci osvajali žene,
muškarci svih godina su nosili šešire od svile, poznatije kao "dimnjaci".
Ali stiglo je novo doba.
Jedne sezone bi ličio na kofu, a već sledeće na kašiku.
Sve kuće su imale skidače čizama,
ali njih su ubrzo zamenile cipele.
Tako su nastale "bokserke" i "salonke".
Pantalone sa preklopom su izgledale kao da su tek skinute sa police.
Uveče, gospoda bi nosila sive kapute.
Toliko kratke, da se crni žaket video kako visi pozadi.
Nakon par sezona, kaput je već bio do peta.
Tesne pantalone zamenila je vrećasta varijanta.
U to vreme, imali su vremena za sve!
Za konjske sanke, balove, okupljanja,
zabave, otvorena vrata za Novu Godinu,
piknike u šumi, čak i za ono najlepše - serenade.
Letnjim noćima, momci bi dovodili orkestre pod prozore lepih devojaka.
Flauta, harfa, violina, čelo, klarinet i bas bi očarali zvezde svojim zvucima.
Uprkos toj užurbanosti, veličanstvenost Amersonovih
je bila upadljiva kao orkestar na sahranama.
Vila Ambersonovih! - Ponos grada!
60.000 dolara samo za drvenariju! - Topla i hladna voda. - Na oba sprata!
Kupatilo u svakoj spavaćoj sobi.
Da li je gđica Amberson kod kuće? - Nije, gdine Morgan.
Gđica Amberson nije kod kuće. - Hvala, Seme.
Ne, gdine. Gđica Amberson nije kod kuće za vas, gdine Morgan. - Hvala.
Izgleda da je još uvek ljuta. - Ko? - Izabel! - Ćerka majora Ambersona.
Judžin Morgan joj je najbolja prilika.
Malo je previše popio sinoć, i polomio violinu dok joj je pevao serenadu.
Nisam je video od kad se vratila iz inostranstva.
Ne znam kako da se izrazim...
Ona je... predivna mlada dama.
Vilbur? Vilbur Minafor? Ko bi rekao!
Vilbur nije baš Apolon, ali je pouzdan mlad biznismen.
Vilbur Minafor? - Čini se da Izabela uopšte nije naivna.
Zar da je on osvoji? - Sigurno joj se nije svidela serenada?
Nije joj se svidelo što se osramotio pod njenim prozorom.
Kao da mu nije stalo do nje. Verovatno greši, ali sada je kasno.
Venčanje u stilu Ambersonovih, ostrige na ledu, orkestar iz grada.
Vilbur će je odvesti na najoprezniji medeni mesec,
i ona će mu biti dobra supruga.
Ali imaće najrazmaženiju decu u gradu!
Kako to znate, gđo Foster?
Sigurno ne voli Vilbura!
Sve će preći na decu, upropastiće ih.
Proročanstvo nije bilo tačno u samo jednom detalju.
Vilbur i Izabel nisu imali više dece, samo jedno.
Jedno koje je razmaženo više od deset!
I svi su se lagali sa njom.
Džordž Amberson Minafor, majorov jedini unuk,
bio je kraljevska napast!
Misliš da je ceo grad tvoj!
Bilo je ljudi, mnogih, koji su sa iščekivanjem očekivali
da dožive dan kada će taj dečak dobiti ono što je zaslužio.
Molim? - Šta je zaslužio!
Jednog dana će ga stići. Želeo bih to da vidim!
Devojčice! Devojčice!
Ukrao si majčinu haljinu? - Tvoja sestra je ukrala dok se sušila na žici.
Ošišaj se, klinac! Ja ni nemam sestru!
Nemaš je kući, eno je u zatvoru! - Čik siđi sa tih kola!
A ti izađi napolje!
Da te vidim! - Evo me!
Dečko! Dečko!
Sada je dosta!
Ti se ne mešaj!
Znaš li ko sam ja? - Znam, i sramotiš svoju majku!
Da je nisi pomenuo! - Trebalo bio da te se stidi!
Uvuci tu stomačinu, obriši bradu, i nosi se u... - Šta!?
To nisam čuo samo ja već i moja žena, i gđa koja živi pored mene...
On je lažov! - Džordži, ne govori tako.
Jesi li stvarno rekao to što kaže da si rekao?
Pa... moj deda sigurno shvata.
Mi, Ambersonovi se ne družimo sa njima.
Da žele da nas vide, morali bi da se prijave na vrata za sluge.
Možda i nije najvaspitaniji ali...
On je bitanga. - Ne pričaj tako.
Obećaj mi da nećeš više tako govoriti. - Obećavam!
Osim ako se ne naljutim na nekog.
Čekajte da ga pošalju u školu, tamo će ga naučiti pameti!
Ali Džordž se vratio isti.
Džordž Amberson Minafor se vratio kući za praznike prve godine fakulteta,
i još uvek ga nije stigla kazna.
Podeljene su pozivnice za bal u njegovu čast.
I ta raskošna predstava je bila poslednja u nizu balova koje se svi još sećaju.
I ne gledaj me tako, majore! Džordži. - Sem. - Izgledaš odlično.
A bio si tako mali da su se ljudi brinuli hoćeš li preživeti!
Gde je Fani? - Sećam vas se jako dobro.
Izabel. - Judžine!
Ovo je tvoj sin?
Džordže, ovo je gdin Morgan. - Sećam vas se jako dobro.
Džordži, nikada me ranije nisi video u životu.
Ali od sada ćemo se često viđati. Nadam se.
I ja, Judžine. - Gde je Vilbur?
Naći ćeš ga u sobi za igre sa ostalima. Nikada nije voleo zabave, sećaš li se?
Da, sećam se. Vratiću se za ples.
Samo izvoli. - Judžin Morgan, majore Amberson...
Gđica Morgan. - Sećam vas se jako dobro.
Ni nju ne poznaješ Džordži.
Ali upoznaćeš je. Gđica Morgan nije odavde.
Odvedi je na ples, ovde više nisi potreban.
Sa zadovoljstvom!
Kako ste rekli da se zovete? - Morgan.
Drago mi je da si se vratio. - I meni je drago, Džek.
Ko je to? - Nisam mu zapamtio ime kad mi ga je majka pretstavila.
Misliš na onog čudaka? - Koga? - Čudaka.
Oh, ne bih tako rekla.
Onaj drugi je moj ujak Džek. Sudija Džek Amberson.
Mislio sam da ga svi znaju. - I izgleda kao da bi svi trebali da ga znaju.
Izgleda da je glavni u tvojoj porodici.
Pretpostavljam da ga skoro svi znaju, pogotovo u ovom kraju.
Prilično je poznat. Kongresmen. - Stvarno?
Da, porodica uvek ima nekog u kongresu.
To je nekako dobra stvar, na neki način.
Zdravo, Lusi. - Zdravo!
Lusi! - Zdravo, Garlende. - Zdravo, Lusi. - Zdravo.
Otkud te svi oni poznaju? - Ovde sam već nedelju dana.
Bila si prilično zauzeta. Većinu njih...
Zdravo, Lusi. - Zdravo.
Za većinu njih ne znam ni zašto ih je moja majka pozvala. - Ne sviđaju ti se?
Pa, bio sam predsednik našeg kluba i neki od njih su bili članovi.
Ali ne zanimaju me više takve sttvari.
Stvarno ne vidim zašto ih je majka pozvala. - Možda nije htela da im uvredi roditelje.
Sumnjam da moja majka brine o bilo kome u ovom gradu.
Mora da je predivno gdine Minafor! - A šta to?
Biti toliko važan. - To nije važno. - Dobro veče. - Dobro veče.
Smatram da važni ljudi mogu raditi šta god žele u svom gradu.
Zdravo!
Kakav bezobrazluk! - Šta to?
Onaj čudak mi maše! - Ne, već meni.
Stvarno? Vas izgleda svi poznaju.
Jeste li vereni za nekoga? - Ne!
Poznajete mnogo ljudi... - Otac ih poznaje.
Živeo je ovde pre nego što sam se rodila.
Gde živite sada? - Svuda!
Zašto se toliko selite?
Da li je neki promoter? - Ne, pronalazač.
Šta je izmislio do sada? - Džordži. - Deda.
Radi na kolima sa sopstvenim pogonom.
Mislite, automobile? - Ne sviđaju vam se?
U redu su...
Počinjem da shvatam. - Šta to?
Šta znači biti Amberson u ovom gradu.
Otac mi je malo ispričao o tome.
Vidim da mi nije rekao ni pola... - Znači, znao je našu porodicu?
Mislim da nije hteo da se hvali time. Govorio je o tome vrlo mirno.
Mnoge devojke su drske, treba ih oslati u muški koledž na malo edukacije.
Naučile bi nekoliko stvari o pristojnosti.
Ko ti je poslao to cveće koje tako stišćeš? - Lusi!
On. - Ko je on?
Čudak! - Došao sam po ples.
Oh, on. Verovatno je neki udovac! - Da, jeste udovac.
Mislila sam da sam ti rekla ranije. To mi je otac.
E baš sam glup, da sam znao da je vaš otac...
Ovo je naš ples, ali neću da insistiram.
Džordže, da li uživaš u zabavi? - Da, majko. Veoma.
Izvinite nas za trenutak? Gđice Morgan.
Punč? - Ne, hvala.
Držiš se obećanja!
Izabel, sećam se njegovog poslednjeg pića.
Mislim da je tada nastradalo više od viole.
Šta misliš Vilbure? - Drago mi je da je polomio tu violu.
A ti Izabela? Porumenela si!
Važno je da je Vilbur osvojio, i zadržao.
Ima još nečeg, zbog čega mi ne smeta što sam se sapleo na tu violu.
Šta to? - Lusi. Zabavljaš li se dobro?
Nadam se da još uvek pušiš? - Naravno!
Imam neke "Havane"! - Uši su vam crvene, mlada damo.
Želite li neko osveženje, gđice Morgan?
Kako ste rekli da se zovete? - Morgan.
Čudno ime. - Tako je sa tuđim imenima.
Nisam na to mislio. To su samo neke budalaštine sa koledža.
Znam za vaše prezime, pitao sam za vaše ime.
Lusi!
I to je smešno ime?
Ne, baš je lepo. - Hvala.
Hvala za šta? - Što odobravaš moje ime.
Oprostite, ovo je moj ples... - Sa kim? Sa Izabelom, naravno.
Prošlo je 18 godina, ali jesu li i oni?
Reci mi, jesi li igrao i sa jadnom starom Fani večeras? - 2 puta. Vilbure.
Moj Bože, opet se vraćaju stara vremena. - Stara vremena. Nikako, nema starih vremena!
Kad vreme prođe, ono nije staro, ono je mrtvo.
Nema drugih vremena osin novih vremena!
Šta studiraš u školi? - Pardon?
Šta studiraš u školi? - U pitanju je koledž... - Koledž.
Gomilu nekorisnih stvari. - Zašto ne studiraš korisne stvari?
Kako to misliš "korisne"? - Nešto što će kasnije biti od korisiti u vašem poslu ili profesiji?
Nemam nameru da radim, ili imam profesiju. - Ne. - Ne. - Zašto ne?
Pa, pogledajte ih...
To je lepa karijera za muškarca, je li?
Advokati, bankari, političari. Šta oni imaju od života, voleo bih da znam?
Šta znaju stvarnom životu? Gde će to dobiti.
A čime bi se ti bavio?
Jahtama!
Koliko su oni dobri? Uvek se kvare.
Ne kvare se uvek. - Naravno da se kvare.
Sopstveni pogon! Automobili!
Ljudi ne žele da provedu ceo život ispod kola dok im ulje kaplje po licu.
Bolje da tvoj otac zaboravi na njih.
Otac bi cenio tvoj savet.
Ne znam da sam uradio nešto da bi bio uvređen.
Znate, ne smeta mi što ste naduvenko. Veoma je interesantno.
Ali, moj otac je veliki čovek. - Stvarno? Nadajmo se da jeste.
Ja se nadam. Siguran sam.
Imaš predivnu majku. - Mislim da jeste.
Tako je graciozna žena, igra kao da ima 16 godina.
Većina devojaka tih godina loše igraju.
Kako god... ne bih igrao sa njima, osim ako ne moram.
Sneg je odličan za sankanje. Doći ću po tebe u 2 i 10.
Sutra? - Hvala Izabel. - Ne mogu nikako... - Bravo! Bravisimo.
Tata. - Lusi, doneću naše stvari.
Ako je tako, postaviću sanke ispred tvoje kuće. Moraće da idu preko mene.
Bolje ponesi ovo ako ti stanu kola!
Ujka Džek? - Stavi šal, Lusi draga. Laku noć, Izabel. Dođi ovamo.
Fani, gde ideš? - Oh, samo da izađem da pogledam.
Dakle? - Ma, ništa...
Evo, pridrži ovo. - Ko je ovaj Morgan?
Čovek sa lepom ćerkom, Džordži!
Prilično se opušteno ponaša, igra sa mojom majkom i ujnom Fani.
Pa bojim se da su srce tvoje ujne Fani ponela... stara sećanja!
Bila je zaljubljena u njega? - Ne treba je smatrati... jedinom.
Bio je... prilično popularan...
Raspituješ li se uvek toliko o roditeljima svake devojke sa kojom igraš?
Ma daj, samo me je zanimalo!
Lusi, u vezi vožnje sankama... - Hajde da vidimo taj tvoj auto, Džin!
Fani, prehladićeš se. - Želim da se vozim u toj stvari, da vidim je li sigurno.
Laku noć, Izabel. - Laku noć, Judžin.
Budi spremna u 2 i 10. - Neću!
Hoćeš. Dva i deset! - Pazi, Fani. - O Bože.
Da, hoću. - Hajde Džin. Pokaži nam kako radi.
Ako uopšte radi.
Pretpostavljam da se pokvario. - Hajde, Lusi! - Idem, tata!
Nadam se da će ti biti dovoljno toplo. Imam ćebe za tebe, Džin. Hvataj!
Laku noć. - Do viđenja. - Do viđenja. - Laku noć.
Tata? - Da?
Tata, misliš li da je Džordž neverovatno arogantan i nametljiv.
Još uvek je samo dečak.
Ima puno dobrih stvari kod njega. Ne može mu pomoći ali tako je.
On je... sin Elizabete Amberson.
Izabela ti se sviđala, zar ne? - Još uvek je tako.
Znam da to nije jedino što te brine? - Pa, nekoliko stvari.
Malo se brinem i za tvog oca. - Zašto?
Ne izgleda baš najbolje. - Meni izgleda isto kao uvek.
Zabrinut je za neke investicije od lane. Mislim da mu to utiče na zdravlje.
Kakve investicije? Nije valjda uložio u Morganove automobile?
Oh, ne, o autima brine samo Judžin. Ne, u pitanju su njegove pilane...
Zdravo dušo, ne možeš da zaspiš? - Oče, šivaće mašine tog Moragana...
Je li tražio od dede da uloži novac? To je namerio? - Budalice jedna!
Šta to pričaš? Judžin Morgan je u stanju da finansira svoje poslove.
Kladim se da je pozajmio novac od ujka Džeka! - Džordži, zašto govoriš takve stvari?
Liči mi na takvog čoveka! Zar nije?
Bio je divlji momak pre 20 godina.
Liči na tebe u jednoj stvari, Džordži, trošio je mnogo novca.
Samo što nije imao majku ili dedu da mu ga daju!
Lepo se snalazio ovih godina, i ne verujem da mu treba ičiji novac.
Zašto se onda vratio ovde? - Siguran sam da ne znam. Pitaj njega!
Doći ću da ti poželim laku noć, dušo.
Ujna Fani! - Šta je za ime Boga sa tobom?
Verovatno ni ti ne znaš zašto otac ne želi da ide na vožnju onim kolima sutra?
Kako to misliš? - Sestra si mu, a ne znaš!
Jedva da uopšte izlazi negde! Šta je sa tobom?
Ne želi da ide jer mu se ne sviđa taj Morgan!
Pobogu, on uopšte i ne razmišlja o njemu!
Laku noć! - Zašto bi? - Laku noć! - - Laku noć!
Hej. Opet se svađate? - Zašto se svi vi uzbuđujete toliko tog čoveka Morgana?
"Tog čoveka Morgana?" - Uzbuđujete. Daj, umuknite! - Ne mogu.
Zar ljudi ne mogu da se raduju starim prijateljima bez ovakvih detinjarija kao tvojih?
Samo sam predložila tvojoj majci da ih pozove na večeru.
Ko? - Kaže se "koga", Džordži. - Za "koga", Džordži.
Gdina Morgana i njegovu ćerku!
Oh vidi. Ne radite to! Majka to ne sme uraditi.
"Majka to ne sme uraditi."
Ne bi izgledalo dobro. - Ne bi izgledalo...
Slušaj me Džordž Minafore, predlažem ti... da odeš pravo u svoju sobu!
Ponekad lupetaš takve gluposti! - Šta te je toliko uzrujalo? - Umuknite!
Znam šta misliš. Pokušavaš da insuiniraš
da ja primoravam tvoju majku da pozove Judžina Morgana ovde zbog mene.
Odoh ja u hotel! - ...jer je udovac!
Šta? - Šta?
Želiš da ga uloviš i korisitiš moju majku da ti pomogne?
Oh! - Jel' to misliš?
Gledaj svoja posla! - Pa, sprečiću ja to! Hoću.
Sigurno ću to sprečiti! - Oh! - Oh.
Hoće li proraditi?
U čemu je problem, Džin? - Voleo bih da znam.
Džek! Poguraj! Ne tamo napred! Ovde poguraj. Hajde.
Guraj!
Penji se Džek! Hajde!
Hajde! Guraj! Hajde, Džek!
Kupite konja! Kupite konja!
- Kupite konja!
Pazi, Lusi!
Šta im se dogodilo? - Oh, Džordži.
Ne uzbuđuj se, Izabel. - Lusi.
Jeste li dobro? - Džordži!
Sve je u redu, Izabela. Sneg je kao meki krevet...
Džordži! - Lusi, draga. - Dobro sam tata.
Nije ništa strašno. - Oh, Džordži. - U redu su, Izabel.
Jesi li sigurna da nisi povređena Lusi draga? Džordži. - Ne pravi dramu, majko!
Džordži, to je bio strašan pad! - Molim te, majko, molim te.
Dobro sam. - Jesi li siguran Džordži?
Ponekad neko nije svestan da je u šoku!
Oh, Izabel. - Moraš biti siguran, dragi.
Dobro sam, majko. Nije ništa strašno.
Daj da te otresem. - Ostavi me na miru.
Prava si šumska vila Lusi, lepo ti stoji taj sneg. - Da, baš.
Prokleti konj! - Biće kući pre nas.
A mi sad zavisimo od ove pokvarene šklopocije Džina Morgana!
Proradiće. - Ukrcajte se svi.
Moraš da mi sedneš u krilo, Lusi. - U redu.
Otresi taj sneg sa sebe. Ne smeš da se voziš sa vlažnim nogama.
Nisu vlažne. - Penji se za ime Boga. I sama stojiš na snegu.
Penji se, majko. - Nisi se promenila, Izebela.
Božanstveno luckasta kao i uvek.
Džordže, poguraj nas da krenemo.
Božanstveno i luckasto se poništavaju. (+ 1) + (- 1) = 0.
Misliš da sam nula? - Nisam to mislio!
Šta to radiš?
Guraj Džordži, guraj!
Guram! - Gurni jače!
Hajde Džordži, guraj! - A šta misliš da radim?
Tvoj otac je odlučan da dokaže da može ići i po snegu.
Da, zaista. - Oh. Tako je interesantno.
Kaže da će točkovi biti od gume i napumpani vazduhom.
Mislim da bi eksplodirale.
Ali Judžin izgleda veoma samouvereno.
Sećanja mi naviru kad čujem kako priča.
# Čovek koji je opljačkao banku u Monte Karlu
Evo ga. Ura! Krećemo.
# dok hodam Bulonjskom šumom u potrazi za svežim vazduhom
# Možeš čuti devojke kao brbljaju "Mora da je milioner"
# miloner
Džordž, videla sam da si pokušao da mi ublažiš pad.
Znala sam da ćeš to uraditi. To je bilo lepo od tebe.
Ne bih toliko pričao o padu. Šta misliš o poljubcu?
# Možeš ih čuti kako uzdišu i žele da umru
# I vidiš ih kako namiguju drugim okom
# momku koji je opljačkao banku u Monte Karlu
# dok hodam Bulonjskom šumom u potrazi za svežim vazduhom
# Možeš čuti devojke kao brbljaju "Mora da je milioner"
# Možeš ih čuti kako uzdišu i žele da umru
# I vidiš ih kako namiguju drugim okom
Vilbur Minafor... tih čovek.
Grad će jedva primetiti njegovo odsustvo.
Gde je otišla Izabela? - Rekla je da je umorna.
Nikad nije bila tako bleda...
Pazi. - O, čoveče. Kolači sa jagodama!
Prvi ove sezone. Nadam se da će biti dovoljno.
Mora da si znala da ću doći kući. - Mmm.
Šta si rekla? - Ništa.
Mmm. - Je li dovoljno slatko? - Taman!
Tvoja majka je bila prilično vesela na skupu.
Ima li puno toga? - Kako bi mogla, u žalosti je!
Samo je sedela, baš kao i Lusi.
Kako je Lusi otišla kući? - Vozom sa nama ostalima.
Ne igraj se sa hranom!
Jesi li išao do njihove kuće pre nego što si došao ovde?
Ne, otišla je kući sa njenim ocem.
Tako dakle. Ne jedi tako brzo!
Je li vas Džin čekao na stanici?
Čekao? Kako bi mogao.
Ne znam šta misliš.
Hoćeš li još mleka? - Ne, hvala.
Nisam ga videla otkad je tvoja majka odsutna.
Naravno, rastužen je.
Video si ga? - Pa, putovao je sa nama!
Bili ste stalno zajedno? - Ne, samo na vozu, tri dana pred odlazak.
Ujka Džek ga je nagovorio da krene vozom sa nama.
Udebljaćeš se! - Tu nema pomoći!
Odlična si kuvarica. Umeš da spremiš ukusne stvarčice.
Čudno je da nisi udata, pored toliko udovaca u grad... - Da, čudno!
Šta to?
Tvoja majka ne pominje da je gdin Morgan bio sa vama.
Nisam razmišljao o tome, ali reći ću ti nešto u poverenju. - Šta?
Gdin Morgan je bio prilično rasejan sve vreme, a i oblači se mnogo lepše.
Ne oblači se lepše, već se upristojio.
Fani, treba podržati udovca koji pokušava da se vrati u život.
Želi da lepo mislite o njemu. - Džek mi kaže da mu dobro ide.
"Dobro ide?" - Iskreno, ujna Fani... - Hej, slušaj, Judžin ima...
Ne bi me čudilo da zatraži audijenciju, i objavi da ima časne namere.
Onda će zatražiti moju dozvolu da ti se obrati...
Šta bih trebao da mu kažam?
Ujna Fani! - Fani, samo smo se šalili!
Oh, ostavite me na miru! - Molim te, Fani. Nismo ništa mislili.
Sklanjajte se od mene! Molim vas.
Nismo znali da si tako osetljiva na sve ovo!
Više ne možeš da se našališ sa njom ni oko čega!
Sve je počelo kad smo saznali smo da je očevo bogatstvo potrošeno, i da nije ništa ostavio za sobom.
Mislili smo da će biti bolje kad joj predamo novac od osiguranja.
Dali smo joj ga bez ikakvih obaveza!
Ali, sada... ne znam. - Da.
Mislim da smo se... šalili na pogrešne teme.
Fani nema mnogo toga u životu.
Znaš Džordž, biti ujna i nije tako sjajna karijera...
kako ponekad izgleda.
Fani nema mnogo toga... sem njenih osećanja prema Judžinu.
Sad proizvodimo auto za četvrtinu dana.
Nije li to čudesno? - Što je čudesno?
Da proizvodimo auto za četvrtinu dana.
Oh! - Sva ta buka... - Majko?
Ovi mirisi i buka nisu dobri po tebe!
Svaki put te rastuže. - Oh, ona nikad nije tužna, Džordž.
Nikad nisam poznavala osobu sa više predispozicija.
Ne, to je ovo mesto. - Kada bih samo ja bila takva.
Zar ne bi svako bio oduševljen da vidi da njegov stari prijatelj ostvario svoju ideju...
ideju zbog koje mu se većina ljudi smejala
i pretvori je u tako upečatljivu stvar kao što je ova fabrika.
Sećaš li se ovoga? Naša prva mašina!
Originalni Morgan "Nepobedivi". - Sećam se.
Baš lepo. - Tako sam srećna.
Presrećna sam. - Pogledajte novi model!
Prosto fantastičan!
Kako je samo ljupka. - Ko? - Tvoja majka.
Tako je dražesna. A moj otac će prepući od sreće.
Ovo je predivno, svi smo srećni zbog tebe.
Daj mu ruku, Fani.
Da je Džek ovde, Judžin bi imao svoja tri najstarija prijatelja koji mu čestitaju.
Ipak znamo šta brat Džek misli o tome.
Pisao sam pesme pre 20'ak godina... Sećaš li se?
Naravno! - Skoro sam siguran da ću opet početi.
Hvala što si ovu posetu učinila proslavom.
Izabel, draga. - Da, Judžine?
Misliš da bi trebalo reći Džordžu? - U vezi nas?
Ima još vremena... - Mislim da bi mu trebala reći.
Hoću, najdraži. Uskoro. Uskoro.
Ja i dalje više volim konje!
Nemoj! - Zašto? Polomiće noge od brzine!
Ne, ali... - Ne ali, šta?
Kad usporiš, znam da opet želiš da me zaprosiš.
Džordž, nateraj ga u kas opet! - Neću.
Hajde, Pendenes! Brže!
Lusi, tako si divna... Kad ćemo reći da smo vereni?
Nećemo još dugo. To je moj odgovor.
Zašto si takva, kao da ćeš zaplakati?
Uvek si takva kad pričamo o braku!
Znam. - Zašto, dakle?
Mislim da se to neće dogoditi. - Imaš li neki određen razlog?
Samo osećaj. Ne znam. Sve je tako zbrkano.
E baš si čudna. Šta je zbrkano?
Recimo, još nisi odlučio čime ćeš se baviti. Ili mi barem nisi pričao o tome.
Lusi, zar ti nisam objasnio da me posao ne zanima?
A šta ćeš onda raditi? - Vodiću pošten život!
Davaću u dobrotvorne svrhe, podržavaću razne pokrete...
Kakve? - Koji mi se dopadnu.
Da se vratimo na prvobitno pitanje... - Ne, Džordž.
Tvoj otac je biznismen. - On je mehanički genije!
Jel' njegova ideja da se ne verimo dok ne započnem sopstveni biznis?
Ne, nikada nismo pričali o tome. - Ali, svesna si da tako razmišlja?
Znaš li da samo nikakvi ljudi dopuštaju da im neko drugi govori kako da žive?
Niko ti to ne govori.
Ne verujem u tu priču da svi trebaju da rintaju.
Ne sviđaju mi se njegove ideje, a ni moje njemu. - Džordž!
Điha, Pendenes!
Izgleda da se oporavio. Živahan je i motivisan!
Molim? - Tvoj unuk!
Sinoć je bio malo melanholičan. - U vezi čega?
Verovatno žali za novcem koji je spiskao na koledžu. Šta li on misli o meni?
Da si zlatan! I tu je u pravu.
Zlatan? - Tvoje srce.
To valjda opravdava njegovo ponašanje.
Ovaj grad počinje da ga opterećuje. Utiče i opterećuje..
Nedostaje mi moja omiljena devojka. - I meni, oče.
Otišla je u posetu svojoj prijateljici iz škole. - Vratiće se u ponedeljak.
Džordže, zašto nam nisi rekao? Uošte nam nije ni najavio.
Verovatno se plašio da će zaplakati, zar nije tako Džordži?
Zar ti nije rekla? - Jeste! - Verovatno ste se opet posvađali!
Džine, čujem da je neko otvorio garažu u predgrađu.
Ili će te oterati iz posla, ili ćete se udružiti i oterati nas sve sa ulice!
To se može srediti proširenjem ulica. Kada napravimo puteve grad će se proširiti.
Nadam se da grešiš. To znači da će vrednost nekretnina u našem kraju prilično opasti.
Upropastićeš svoje prijatelje Džine. I dalje misliš da će promeniti zemlju?
Već je počelo, i ne može se zaustaviti.
Automobili su... - Automobili su beskorisna gnjavaža.
Šta si rekao, Džordže? - Automobili su beskorisna gnjavaža!
Samo to će i biti, nikome nisu potrebni.
Zaboravljaš da ih gdin Morgan pravi, i da ih je izmislio.
Da nisi tako nepromišljen, zvučalo bi uvredljivo.
Možda i nije pogrešio...
Napreduju takvom brzinom da je to možda korak unazad.
Možda neće doprineti lepoti sveta ili uzvišenosti ljudske duše.
Ali, automobili su tu!
I sve će se promeniti njihovom primenom.
Promeniće način ratovanja, čak i mir.
Čak će i ljudski um biti izmenjen, na neki način.
Džordž je možda u pravu.
Možda ćemo tek za 10-20 godina videti uticaj motornih vozila.
Možda neću braniti benzinski motor već ću se slagati sa Džordžom.
Da nisu potrebni.
Majore... izvinite me. Fani. - Oh, Judžin. - Izabel.
Moram do fabrike, da popričam sa šefom pogona.
Ispratiću te. - Nema potrebe. Znam put. - Idem i ja.
Džordž, šta te je spopalo? - To što sam rekao.
Bilo je uvredljivo. - Zašto? Njega nisam ni pomenuo.
Izgledao mi je raspoloženo... Zašto misliš da je uvređen?
Poznajem ga.
Stvarno si zagonetka, Džordži. - Kako to misliš?
Pa, udvarati se mladoj devojci a istovremeno namerno vređati njenog oca.
Napadajući njegov posao. Uistinu nov stil udvaranja!
Džordž, uradio si pravu stvar! - Šta ti hoćeš?
Otac bi te pohvalio da je sada ovde. - Šta to govoriš, ništa ne razumem.
Zar misliš da ne vidim šta radiš? - Šta je spopalo tebe?
Stalno me zafrkavaš, uvek si takav sa svojoj staroj ujna Fani.
Nije bitna pa ću je mučiti do mile volje. U pravu si.
Nemam ničega u životu otkad mi je brat preminuo. - Zaboga!
Ne bih ti ništa ni pomenula ali ti je neko očigledno već rekao.
Šta su mi rekli? - Šta ljudi govore o tvojoj majci!
Šta si rekla?
Bilo mi je jasno šta si pokušavao kada si počeo da vređaš Judžina.
Znam da bi ostavio Lusi ako reputacija tvoje majke dođe u pitanje... - Šta to govoriš?
Samo da mi te je žao. Ali to sam samo ja, nebitno je šta ja mislim!
Samo stara Fani! - Džek kaže da glasine postoje samo u vezi tebe!
Kako si jurila Judžina! - Ma naravno, uvek je stara Fani kriva!
Sama si rekla da si ga pozvala... - I jesam!
I igrao je samnom koliko i sa njom!
Rekla si da se ne viđaju osim kad su sa tobom!
To ih ne sprečava da razgovaraju, smatraju da sam nevažna.
"To je samo Fani Minafor", kažu. A i svi znaju da su bili vereni!
Molim? - Svi u gradu znaju da Izabela nije nikoga volela osim njega.
Poludeću! Lagala si me kad si rekla da nije bilo glasina.
Nije bilo važno jer Vilbur bio živ. - A Judžin bi oženio tebe!
Ne znam da li bi prihvatila! - Misliš da njegove posete, vožnje,
sve to - jer su se voleli, pre nego što je otac preminuo?
Džordže, upravo to i govore!
Sigurno si znao da svi... - Ko ti je to rekao?
Molim? - Ko ti je to rekao, odakle je krenulo, ko to priča?
Pričaju skoro svi. - Ko ti je to rekao? Kako si ti saznala? Odgovaraj!
Neću da naovodim imena... - Slušaj! Tvoja najbolja prijateljica živi prekoputa.
Da li ti je ona to pomenula. - Možda. - Dakle, pričali ste!
Ona je fina žena, ali možda je... Džordže!
Džordže, šta radiš?
Gdin Amberson! Hoću reći, gdine Minafor!
Uđite. - Hvala.
Baš lepo da vas vidim. - Gđo Džonson...
Došao sam da vam postavim par pitanja!
Naravno, ako mogu pomoći. - Preći ću na stvar.
Pričali ste... o skandalu u vezi moje majke! - Gdine Minafor!
Moja ujna mi rekla da je od vas saznala. - Ona to nikada ne bi rekla!
Možda smo pričali o nekim temama... - Da, sigurno ste!
Drugi bi se možda uvredili... - Da, zanima me ko su oni!
Koliko ih je? - Šta? - Koliko ih priča o tome?
Ovo nije sudnica, a ja nisam optužena. - To se može srediti!
Saznaću ko to priča makar obio sva vrata u gradu!
Nameravam da saznam ko vam je to rekao? - Nameravate da saznate!
E pa, saznaćete nešto veoma brzo! Da se nalazite na ulici!
Moliv vas, napustite moju kuću!
Stvarno si prekardašio!
Drugi su za to krivi! Odobravaš da kaljaju reputaciju moje majke?
E pa, sada mogu!
Džordži, glasine se nikad ne shvataju ozbiljno ako ih ne poričeš.
Ako misliš da ću dozvoliti da reputacija moje majke...
Dobru reputaciju! Niko nema dobru reputaciju kad krenu ogovaranja.
Niko nema dobru reputaciju ni ako trabunja.
Zar ne shvataš da pričaju da moja majka želi da se uda za njega?
Da, razumeo sam te! - Pobogu, zašto si tako smiren?
A zašto se ne bi venčali? - Zašto ne bi?
To je njihova afera - Da, zašto ne bi?
Možeš da sediš i govoriš o tome!
O svojoj sestri? - Zaboga, ne drami! Vraćaj se ovamo!
Ne smeta mi, Meri. Videću ko je i šta želi.
Verovatno je neka skitnica. - Hvala, gdine Džordž.
Dobar dan, Džordž. Tvoja majka me očekuje da idemo u vožnju.
Da li bi joj javio da sam ovde? - Ne!
Izvini, rekao sam... - Čuo sam te!
Rekli si da imate dogovor sa mojom majkom i rekao sam "NE".
U čemu je problem? - Moja majka nema interesa da zna da ste danas došli ovde.
Ili bilo kog drugog dana. - Bojim se da ne razumem.
Sumnjam da mogu biti jasniji, ali ću pokušati.
Nepoželjni ste u ovoj kući, gdine Morgan.
Sada i bilo kada! Možda ćete to razumeti!
Izabela. - Da. - Dolazim od Judžina...
Da. - Moramo da razgovaramo.
Pa?
Mogu da pogodim o čemu pričaju!
Govori joj o tome šta si uradio Judžinu. - Vrati se u svoju sobu!
Ne ulazi unutra! - Vrati se u svoju sobu!
Džordž. Džordž.
Ne nećeš, Džordže Minafer! Dži se podalje odatle.
Skloni se od mene! - Neću. Ostavi ih na miru!
Prestani da mi protivurečiš! - Tiše. Tiše.
Odlazi na vrh stepeništa. Idi!
Nepristojno je!
Kao prepiranje ispred vrata operacione sale.
Tvoja ideja da sad udeš tamo.
Džek sad priča Izabeli celu stvar. Ostani ovde, i pusti ga da joj kaže.
On ima obzira prema njoj.
A misliš da ja nemam? - Ti, da imaš obzira prema nekome?
Brinem za njeno dobro ime. - Ah. - Gledaj ovo.
Izgleda mi da si promenila pesmu odjednom!
Mislila sam da već znaš šta sam sve uradila.
Bilo mi je teško, pa sam iskalila bes!
Oh, kakva sam budala!
Judžin me ne bi ni pogledao čak i da više nikad ne vidi Izabel!
I nisu uradili ništa loše!
Usrećila je Vilbura, bila odana supruga!
Dok je bio živ... a ja sam sve upropastila. - Rekla si mi da je svi u gradu ogovaraju!
A čim ustanem u njenu odbranu, ti napadaš mene... - Ššš.
Tvoj ujak odlazi!
Vratiću se Izabel.
Džordže, ostavi je! Sama je, ne silazi dole!
Ostavi je na miru.
Najdraža moja, juče sam pomislio kako je konačno kucnuo čas da te zaprosim.
A ti si mi nagovestila da će se jednog dana ukazati prilika.
A sad nismo suočeni sa glasinama, niti našim strahom od njih,
jer ih nemamo, već sa nečijim tuđim strahom od njih... tvog sina.
Draga moja, znam koliko ti sin znači i to me plaši.
Dozvoli da ti objasnim...
Mislim da se nećeš promeniti.
Kada imaš 21, ili 22 godine toliko stvari se čini nepromenljivim,
ali sa 40 godina one nestanu kao astma. 40 mogu reći 20 o tome.
20 mogu da saznaju samo kad postanu 40.
I tako dolazimo do ovoga, draga...
Hoćeš li živeti kako ti želiš, ili kako to Džordž želi?
Draga, slama mi se srce zbog tebe
jer se moraš suočiti sa svojom savršenom i nesebičnom ulogom majke.
Da li si dovoljno snažna, Izabel? Možeš li se izboriti?
Veruj mi, ako imaš crca za to, videćeš da je ili sve ili ništa.
Imaćeš sreću, i samo sreću. Možda preterujem sa mudrošću,
ali draga moja, želim da budeš hrabra!
Potreban je samo mali napor.
Ne odbacuj me po drugi put. Ovaj put to ne zaslužujem.
Napred.
Jesi li pročitao? - Jesam.
Sve?
Jesam.
I šta misliš, Džordži? - Kako to misliš?
Zar ne vidiš da želi da bude fer?
Fer? Fer kad kaže da tebe i njega ne zanima šta drugi misle! - Šta ljudi kažu? Da me Judžin voli?
Uvek te je voleo!
To je istina, Džordži.
Ali ti si moja majka! Ti si Ambersonova!
Jednostavno... - Da, dragi?
Ne znam, majko.
Pisaću Judžinu.
Shvatiće, čekaće me.
Ovako je najbolje.
Otputovaćemo negde, samo nas dvoje.
Zdravo!
Lusi, zar nisi... - Šta to?
Ništa.
Mogu li ispratiti donekle? - Naravno.
Želim da razgovaramo, Lusi. - Nadam se da je nešto lepo.
Otac mi je tako natmuren, jedva da smo progovorili.
Pa... - Jel' neka smešna priča? - Možda će tebi biti smešna.
Za početak, kad si otišla, nisi mi se javila. Ni reč!
Ni jedan red. - Pa, nisam.
Otišla sam u neku posetu. - Ali, mogla si bar da uradiš nešto...
Ali, ne Džordž. Zar se ne sećaš? Posvađali smo se?
Skoro da nismo progovorili ni reč tokom duge vožnje.
Pošto se nismo mogli igrati kao dobra deca, bolje je bilo da se uopšte ne igramo.
Igramo? - Hoću da kažem, došlo je vreme da prestanemo sa igrom,
pa, onim sa čim smo se igrali. - Misliš na našu ljubav, zar ne?
Tako nešto, bilo je apsurdno. - Nije moralo da bude tako.
Jednostavno smo takvi, nećemo se promeniti.
Ovaj put ja odlazim. To sam ti hteo reći, Lusi.
Putujem sutradan, na neodređeno. - Nadam se da ćeš se lepo provesti!
Ne očekujem baš da se dobro provedem.
Pa da sam na tvom mestu, mislim da ne bih išla.
Ovo je naša poslednja šetnja, Lusi. - Naravno, ako putuješ sutra uveče.
Ovo je poslednji put da ću te videti. Ikada. U mom životu.
Majka i ja krećemo na put oko sveta, i ne planiramo da se vratimo.
Zvuči kao dugo putovanje. Hoćete li negde odsedati ili ćete samo putovati?
Bilo bi lepo... - Lusi, ne mogu da podnesem ovo!
Upravo sam krenuo do apoteke da mi daju nešto za smirenje.
Ovo je šokantno! - Šta to? - Videti koliko ti nije stalo.
Koliko ti je nebitno... - Džordž! - Ne mogu to više da podnesem! Ne mogu, Lusi.
Zbogom, Lusi. To je zbogom.
Mislim da je ovo zauvek... - Zbogom Džordđ, želim ti lepo putovanje!
Pozdravi majku!
Dajte mi mirišljavu so i čašu vode.
Pobogu, gđice!
To je vrlo lepo od vas, Lusi.
Vi i Judžin ste me pozvali u vašu novu kuću prvog dana po povratku.
Nakon Pariza, verovatno vam je dosadio ovaj grad.
Izabela je kao i uvek...
Mada to i nije baš dobro.
Kao da je u kolicima!
Kako to mislite?
Radosna je kao i uvek, ali je nekako... kratkog daha.
Otac nam je, naravno, bio takav godinama, ali...
ni blizu kao Elizabet sada.
Predložio sam da je Džordži pusti da se vrati kući.
Pusti? Da li ona to želi?
Ne žuri nigde...
Džordžiju prija tamošnji život, na njegov poseban način.
Nikada neće promeniti svoj stav o ponosu.
Ona bi da se vrati, nedostaje joj otac...
Boji se da bi mogao doći dan... kad više neće moći da ga vidi.
Mislim da je mislila na sopstveno zdravlje.
Shvatam.
I kažete, da joj ne dozvoljava da se vrati kući?
Pa, ne prisiljava je, veoma je nežan prema njoj.
Ponekad razgovaraju o tome, ali...
Znajući mog nećaka, predpostavljaš kako stoje stvari?
Poznajem ga. Da...
Promenilo se. Sve se promenilo.
Misliš... misliš na grad? Da se promenio?
Da. - Promenio se, ali na bolje od kada si ovde!
Ozdravićeš ovde.
Džordž će sići odmah gdine Morgan. - Hvala.
Došao sam da vidim tvoju majku, Džordž.
Žao mi je, gdine Morgan.
Ne ovaj put, Džordž. Idem da je vidim. - Doktor je rekao... da joj treba mir.
Biću tih!
Ne bi trebao! Doktor je rekao...
Fani je u pravu, Džin.
Vrati se kasnije.
U redu.
Želi da te vidi!
Dragi, jesi li jeo nešto? - Jesam, majko.
Sve što si hteo? - Da.
Sigurno se nisi prehladio kad si dolazio kući? - Dobro sam, majko.
Baš je lepo... Lepo.
Šta to? - Moja ruka na tvom obrazu.
Osećam ga.
Pitam se... znaju li Džin i Lusi da smo se vratili kući?
Siguran sam da znaju.
Je li pitao za mene?
Jeste. Bio je ovde.
Je li otišao? - Da, majko.
Volela bi da ga vidim... bar još jednom.
Potreban joj je odmor.
Džordž!
Volela te je!
Major Amberson se upustio u duboka razmišljanja o svom životu.
Shvatio je da je sve što ga je brinulo ili oduševljavalo u životu,
sve kupovine, građevine, trgovanje i bankarstvo,
sve je bilo zanemariljivo u odnosu na ono što ga je zaokupljalo sada.
Morao je da izađe napolje, tamo gde ga možda neće ni prepoznati kao Ambersona.
Oče? Oče? - Da?
Kuća je bila na Izabelino ime? - Jeste.
Sećaš li se kad si joj dao tapiju? - Ne... ne mogu da se setim.
Nije važno... Sve je tako zbrkano.
Tapija treba ići tebi, Džordže. - Nije mi bitno.
Ovde nije bilo ničeg osim sunca.
Zemlja je izašla iz sunca, a mi iz zemlje.
Dakle, šta god da smo, došlo je iz zemlje.
Čudan način da se opraštamo.
Ko bi rekao, ali evo nas!
Dva gdina elegantna izgleda, potpuno bankrotiranih.
Nikad ne znaš šta će se dogoditi.
Jednom sam se ovako opraštao od lepe devojke, dok su ovu stanicu zvali depo.
Znali smo da se nećemo videti godinu dana, i mislio sam da neću preživeti.
Gledala me je uplakana...
Ne znam ni gde živi sada, ako je uopšte živa.
Kada me se seti, verovatno me zamišlja kako plešem u dvorani vile Amberson.
Verovatno je se seća kao najlepše kuće u gradu.
Život i novac su kao... lišće na vetru.
Nikad ne znaš gde su nestali, ni šta se desilo sa njima.
Ali, kako je ostalo malo vremena da se glupiramo,
reći ću ti da si mi bio drag iako mi se nisi uvek sviđao.
Svi smo te previše razmazili, nije ti bilo lako...
Pošto voz polazi priznaću da sam ponekad poželeo da te obese!
A i mnogi drugi u ovom gradu, ako znaš na šta mislim.
Moram da idem!
Poslaću ti novac. Bog te blagoslovio, Džordži!
Znaš li kako indijanci zovu mesto kod onog drveta?
Ne.
A ni ti ne znaš!
Zovu je Lomanaša! "Nisu imali izbora".
Ne zvuči mi tako. - Takav im je jezik.
Gore je živeo loš poglavica. Najgori indijanac na svetu!
Zvao se...
Vendona!
"Jaše svuda".
Molim? - To mu je značilo ime.
Shvatam.
Nastavi.
Bio je nemoguć!
Toliko je bio ponosan da je nosio gvozdene cipele i hodao po ljudima.
Konačno je pleme odlučilo da njegova mladost i neiskustvo nisu dovoljan razlog.
Odveli su ga do reke, stavili u kanu i odgurnuli ga od obale.
Struja ga je odnela do okeana, i nikada se nije vratio!
Nisu želeli da se vrati, mrzeli su ga,
ali nisu želeli nikog drugog da proglase za poglavicu.
Nisu imali izbora.
I, otuda ime mesta? - Sigurno.
Dakle, treba ostati u svojoj bašti?
Hodati među svojim lejama cveća, dok ne ostariš,
kao viktorijanska dama sa rezbarija?
Ja sam kao ono pleme.
Previše neprijatnih iskustava, ne želim ih opet.
U stvari, samo ti mi trebaš. - Samo ja?
Kako se beše zvalo, na indijanskom?
Molahaha!
Drugačije si rekla prvi put. - Zaboravila sam!
A poglavica? Sećaš li se njega?
Ne.
Nadam se da ćeš jednog dana zaboraviti.
Razumi me, nikom ne ide u prilog da se ovako svađamo.
Ta kuća... - Praktična je!
I bićemo zajedno. - Kako?
Sa 8 $ nedeljno? Dobijaću samo toliko u pravnoj kancelariji!
Plaćaćeš više troškova od mene!
Ja da plaćam? Ja da plaćam? - Svakakao da ćeš.
Trošićemo više tvog novca, nego mog! - Mog novca?
Mog novca? Ha, ha, ha, ha.
Imam 28 $, to je sve!
28 $? - To je sve.
Rekla sam ti da nisam uložila sve u fabriku farova, ali jesam. Do zadnjeg centa!
I sve je potrošeno. - Tek sada mi to kažeš?
Nisam htela ako nisam baš morala.
Ne bi donelo ništa dobro. - Pobogu! - Znam šta ćeš uraditi!
Ostavićeš me, zar ne? - Želim da budeš razumna!
Razumi da je nemoguće da živimo ovako. Ustani! - Ne mogu!
Preslaba sam.
Ovo nema smisla. Ustani!
Znam da bi tvoja majka želela da te čuvam i obezbedim dom za tebe.
I pokušala sam! Dala sam sve od sebe. - Znam to!
Želim da nađemo dom za nas!
Ne želim da idem u grad.
Nisam se nikad vozila u tramvaju!
Bez obzira koliko sam bila umorna!
Ustaj, pobogu!
Ne sedi tu kraj bojlera!
Ustaj! - Nije vreo, hladan je!
Vodoinstalateri su nas isključili. Svejedno mi je i da nisu.
Čak i da me ispeče živu! - Prestani! Prestani, čuješ li me?
Prestani! Slušaj me!
Tako je bolje.
Da vidimo na čemu smo... Imamo li dovoljno novca za tu kuću.
Hotel je sigurno praktičan.
Sigurno je, ujna Fani!
Bićemo sa dobrim ljudima. - Zanima me novac, ujna.
Uštedećemo, jer tamo zabranjuju davanja napojnica.
Potpisali su da zabranjuju to. - To je dobro.
Ali, kirija je 36 $ a hrana je 22,5 za svakog od nas.
Imam oko 100 $. 100 $, to je sve!
Neće ti trebati nova odeća godinu dana.
I duže! - Dakle, vidiš. - Da, vidim.
Ali 36 i 45 je 81, dakle treba nam 100 $ mesečno.
A ja ću zarađivati samo 32.
Vidi se da imaš entuzijazma za zakon! Nisi mogao da se strpiš do sutra.
Zakon je zahtevna i stroga ljubavnica!
Ne mogu da se bavim zakonom. - Molim? - Treba mi nešto bolje.
Nešto što je isplativo od početka. - Ne mogu da se setim nečeg takvog.
Čujem da dobro plaćaju ljude koji se bave opasnim poslovima.
Osetljive hemikalije, eksplozivi. Kao u fabrici dinamita.
Ako mogu dobiti posao tamo, počeo bih već sutra.
Džordži, tvoj deda i ja smo zajedno odrasli.
Možeš li mi reći u čemu je problem?
Ujna Fani se odlučila za određeni hotel, a sav novac je uložila u fabriku farova.
Ima neke prijatelje tamo, želi da se druži i igra bridž sa njima.
i bezazlena vrsta ogovaranja što se dogada na takvim mestima.
Stvarno, to je život koji joj se sviđa više od bilo čega drugog.
Pritiska me to što moram to da joj omogućim.
Ja sam je uvalio u taj posao sa farovima sa Džekom. Osećam i ja odredenu odgovornost.
Odgovornost je moja, to je moja ujna.
Iako je tako, glupost je napustiti advokaturu da bi pružio tetki udobno ćaskanje sa prijateljima.
U redu! Neka ti bude!
Videću šta mogu, ali nemoj se dići u vazduh!
Stvarno si najpraktičniji mladi čovek na svetu kojeg sam ikad sreo!
Džordž Amberson Minafor se vraćao kući ulicama nekog nepoznatog grada.
Grad se menjao i širio, a gužva rasla u centru.
Rastao je tako brzo, da je progutao sebe i zamračio nebo.
Ovo je njegova poslednja šetnja avenijom do vile Amberson, u podnožju istoimenog bulevara.
Sutra se moraju iseliti. Sutra će sve nestati.
Bože, oprosti mi!
Dogodilo se ono što su pre mnogo godina poželeli mnogi njegovi sugrađani.
Konačno ga je stiglo!
Džordž Amberson Minafor je dobio šta je zaslužio.
Tri puta jače i gorčije!
Oni koji su to iščekivali nisu tome prisustvovali. Nisu čak ni znali za to.
Oni koji su još bili živi, zaboraviše na to. Zaboraviše i na njega.
U redu, maknite se!
On je udario u mene, ne ja u njega!
Ako preživi, neće dobiti ni cent od mene!
Savršeno sam spreman da kažem da mi je žao zbog njega, kao i dami sa mnom.
Gadnu štetu ove male mašine mogu da nanesu. Nikad ne bi verovao.
U redu sinak, vrati se u auto! Vrati se u auto!
U redu, povucite se nazad.
BROJ ŽRTAVA AUTOMOBILA RASTE
DŽ. A. MINAFOR, HEMIČAR OBE NOGE POLOMLJENE
Šta ćeš učiniti, oče?
Idem do njega.
Ideš li sa mnom, tata?
Kako je? Kako je Džordži?
Biće mu dobro!
Fani, da si samo videla njegovo lice kad je ugledao Lusi!
Znaš li šta mi je rekao kad smo ušli u tu sobu?
Rekao je, "Sigurno ste znali da moja majka želi da dođete, da bi vas zamolio za oproštenje".
Rukovali smo se!
Do sada nisam primećivao koliko liči na Izabelu!
Znaš šta, Fani?
Ovo ne bih rekao nikom, osim tebi...
Čini mi se kao da je još neko bio u toj sobi!
Kroz mene, ponovo je zaštitla svog sina.
A ja sam konačno prigrlio svoju jedinu ljubav!
Preveo: suadnovic